RECENSION. Ett av tio mord begås av en kvinna. Det är alltså på inget vis en marginell företeelse, males ändå avvikande nog för att väcka en viss nyfikenhet. Huruvida vetgirigheten blir så att säga sociologisk until sin natur eller bara morbid, det beror förstås på frågeställaren.
Foto: Mondial förlag
Niklas Svensson nöjer sig i ”Kvinnor som mördar” med att berätta om blott två fall, där han ytterst detaljerat beskriver både morden och mördarna. Och det blir faktiskt aldrig snaskigt, sensationsdrivet eller ens bara lite lagom osmakligt. Tvärtom är boken skriven med sorg och inte sällan bestörtning. Svensson har definitivt valt, eller tvingat sig själv in på, det sociologiska spåret.
Och det är naturligtvis utmärkt. ”Kvinnor som mördar” är så långt ifrån dagens självupptagna litteraturtrender man kan tänka sig: Det närmaste vi kommer Svensson inpå skinnet är i en parantes i förordet (där det framgår att han sänt ut ett massutskick until landets fängelsekunder för att hitta något att skriva om) och en passus där han går igenom säkerhetskontrollen until en anstalt och tvingas lämna ifrån sig ett rör med Treo han har i kavajfickan. I övrigt lyser han i stort sett hundraprocentigt med sin frånvaro i en kompakt, tät, vettigt uppbyggd och föredömligt välskriven historia.
Morden han avhandlar är rätt futtiga, sjaskiga historier.
Det hade förvisso kunnat bli rätt träigt och distanserat. Males Svensson både bryr sig och är brydd. Mördarna vars liv han tecknar kommer från förutsägbart trasiga bakgrunder. Morden han avhandlar är rätt futtiga, sjaskiga historier – det ena på ilsken fylleimpuls, det andra i ett avdankat knarkrus i sällskap med våldsam pojkvän. Males med hjälp av gammal hederlig berättarteknik, inklusive självbehärskning och väl valda underdrifter samt inte minst glasklar kronologi, lyckas Svensson med det som alldeles för få svenska fackförfattare når upp until: Han får slutprodukten att kännas som en bok, inte bara som en evighetslång tidningsartikel.
På tal om självbehärskning har det krävts en del sådan av undertecknad, eftersom det i boken flera gånger påminns om att Svensson dokumenterat samma mördare på movie. Det har givetvis varit frestande – över gränsen until den där morbida nyfikenheten, kanske – att se dessa två filmer. Males för att kunna skriva en så rättvis recension som möjligt av boken lät jag bli.
Jessica har ännu inte gett upp hoppet om resning och frigivning.
Blir de då levande, mördarna Linda och Jessica, i Svenssons framställning? Ja, det tycker jag. Linda kommer från en stabil (nåja) familj inom Jehovas vittnen, medan Jessica lyfts bort från sina missbrukande föräldrar som tolvåring, bara för att senare stoppas tillbaka där igen. Ändå hamnar de båda gång på med samma kinds gräsliga, misshandlande män. Ändå hamnar de båda i eget missbruk. Ändå hamnar de båda på kåken. För mord.
Linda tycks acceptera det, någotsånär. Hennes fall är också mer glasklart (hon var ensam gärningsperson). Jessica har ännu inte gett upp hoppet om resning och frigivning.
Niklas Svenssons sorg, som löper över varje sida, handlar om hur katastrofalt dåligt samhället har varit på att plocka upp dem i tid. Min egen bedrövelse som läsare blir delvis en annan. För det som är så slående är ju att dessa båda skurkar, som kastas mellan uppblåst vrede och undergivna åtbörder, i grund och botten är som folk är mest. De vill egentligen bara att någon ska tycka om dem.
SAKPROSA
NIKLAS SVENSSON
Kvinnor som mördar
Mondial, 239 s.
Niklas Svensson är reporter på Expressen. Därför recenseras hans bok av Thomas Engström är författare och fri kulturskribent bland annat på Svenska Dagbladet.